Un ocean...
Adaptarea Bubuloimre
20.000 de insule...
Un sfert din apa lumii...
PACIFICUL DE SUD
Pacificul de sud e un vast ocean de sălbăticie.
Apele sale misună de viată,
de la recifurile tropicale de corali care atrag o mare varietate,
la apela mai reci, temperate, ce atrag numărul mai mare mare.
Atunci de ce în mijlocul tuturor bogătiilor
cel mai mare prădător se luptă să supravietuiască
în acest albastru infinit ?
Episodul 3 ALBASTRU INFINIT
Nimic nu ne arată provocările supravietuirii în Pacificul de sud
mai bine decât povestea ce a inspirat Moby Dick.
Pe 23 februarie 1821, o barcă de salvare a fost găsită în derivă
în Pacificul de est.
În ea zăceau doi vânători americani de balene,
aproape în viată.
Vasul lor fusese scufundat de un casalot imens.
Pentru trei luni ametitoare, acesti marinari esuati au navigat
8.000 de km. pe ceea ce poate fi cea mai singuratică regiune de pe pământ.
Pentru acesti marinari, Pacificul de sud a devenit iadul viu.
Deci ce are acest ocean de face supravietuirea aici, o asa provocare ?
Dintre toate oceanele, Pacificul e de departe cel mai mare,
întinzându-se pe aproape o treime din circumferinta globului.
E asa imens, încât curentului din Pacificul de sud
îi ia mai multi ani ca să completeze doar un ciclu.
Într-un ocean asa de mare,
multe animale trebuie să călătorească distante enorme pentru a supravietui.
Niciunul asa de mult precum casalotul,
unul din cei mai mari călători de pe planetă.
În fiecare an, mii de casaloti bascul,
unii tocmai din Antarctica, vin la tropice să se înmultească.
După 15 ani departe, îngrăsându-se în zonele mai reci,
se întorc acum si sunt destul de mari pentru o pereche.
Aceste ape ecuatoriale calde, sunt ideale pentru maternitate.
La doar o săptămână, acest pui alb cântăreste deja peste o tonă.
Pentru următorii sase ani, va rămâne alături de mama sa,
relaxându-se în aceste ape tropicale, unde balenele ucigase,
singurul său dusman natural, sunt destul de rare.
Dar în aceste întinderi linistite ale oceanului, cu 200 de ani în urmă
balenele au întâlnit vânătorii de balene.
În sec. 19, uleiul din capetele masive ale balenelor,
putea aduce mari averi.
Vânătorii tinteau mai întâi puii,
stiind că restul cârdului va veni curând în ajutorul lor
si în raza de actiune a harpoanelor.
Dar pe un vas, balenele si-au găsit răzbunarea.
Fără avertisment, un mascul imens a izbit în coca de 26 de m. a lui Essex.
În mai putin de o zi vasul rupt s-a pierdut în adâncuri.
Cu vasul dispărut,
cei 21 de supravietuitori s-au înghesuit în trei bărci,
care au devenit bărcile lor de salvare.
Oamenii au salvat ce au putut,
dar erau întristător de slab echipati pentru încercarea ce le stătea în fată.
Supravietuitorii de pe Essex erau în ape neexplorate,
la 3.000 de km. vest de America de sud, pe ecuator,
aproape atât de departe de pământ cât e posibil.
Urmau să afle
cât de provocatoare poate fi supravietuirea în Pacificul de sud.
Neputând să navigheze direct spre est din cauza vânturilor puternice,
au fost împinsi spre sud si în zona Pacificului de sud,
cunoscută atunci ca Regiunea Pustie.
Un ocean vast, necartografiat, fără vânturi, de mărimea Australiei.
Aceste minunate ape albastre sunt cele mai limpezi din întreaga lume.
Dar sunt un desert de apă,
limpede si albastru pentru că e asa de putin plancton,
cheia pentru tot lantul trofic marin.
Planctonul are nevoie de nutrienti,
dar majoritatea nutrientilor sunt închisi în adâncuri
refuzandu-li-se accesul la suprafată de un strat de apa numit termoclină,
la aproximativ 200 de m. în jos.
Putina viată ce există la suprafată caută adăpost,
indiferent cât de superficial poate fi.
Cu timpul, comunităti întregi se construiesc pe obiecte plutitoare.
Larve de crustacee se asează,
împreună cu prădători minusculi.
Pestele broască.
Doar pe o bucată de frânghie plutitoare,
mici creaturi îsi pot petrece întreaga viată.
Trei săptămâni mai târziu, supravietuitorii naufragiului
erau în inima Regiunii Pustii...
si foarte disperati.
În jurnalul bărcii, unul din supravietuitori a scris,
"violenta setei mistuitoare
nu are corespondent în catalogul dezastrelor umane. "
Aproape rămăseseră fără ratii,
si în ciuda faptului că erau marinari experimentati,
n-au reusit să prindă un singur peste.
Dar sunt zone bogate în Pacificul de sud.
Una era bine cunoscută echipajului de pe Essex.
Si ar fi ajuns la ea, dar vânturile au învins.
Asezate la peste 1.000 de km de coasta Americii de sud
sunt insulele Galapagos.
Spre deosebire de întinsul ocean, mările ce înconjoară aceste 100 de insule
clocotesc de viată,
cu multe creaturi ce nu te-ai astepta să le găsesti
în mări tropicale, că acesti lei de mare.
În ciuda faptului că se află la ecuator,
apele din jurul insulelor Galapagos sunt răcite
de curentii ce vin tocmai din Antarctica.
Asta permite insulelor Galapagos să fie căminul
singurului pinguin tropical din lume.
Pestii tropicali trăiesc si ei aici.
Multumită nutrientilor dusi de curentul rece,
aici e o abundentă de viată.
Spre deosebire de întinderea oceanului,
apa de aici e bogată în planctonul ce hrăneste imense bancuri de pesti...
si chiar pe giganticele pisici de mare.
Fiecare leu de mare are nevoie de peste 6 kg. de peste pe zi.
Cu bancuri de mărimea asta, n-ar trebui să fie prea dificil.
Dar nu e asa usor să scoti un peste din multime.
Pestii stiu că siguranta stă în numărul mare asa că pentru leii de mare
smecheria e să împartă bancul în mingi din ce în ce mai mici.
În sfârsit, un peste fuge să se ascundă. Asta a asteptat leul de mare.
Scobiturile din recif ar putea părea că oferă adăpost,
Dar asta nu-i o problemă pentru leii de mare,
care doar îi sperie cu bulele de aer.
Leii de mare fiind distrasi, pestii se regrupează
si vânătoarea începe din nou.
Bogătiile din Galapagos
erau ceva la care supravietuitorii de pe Essex puteau doar să viseze.
După o lună de chin si navigând încă în derivă în Regiunea Pustie,
mureau încet de foame.
Sunt printre cele mai ciudate forme de viata de pe planetă.
În această lume întunecată, unele sunt transparente, poate pentru camuflaj.
Unele si-au creat propria lumina pentru a comunica sau a-si ademeni prada.
Altele formează aliante inexplicabile.
Acest tânăr homar papuc,
ar putea folosi acest gel ca pe un ajutor pentru a pluti.
Unii dintre acesti vagabonzii ai oceanului pot oferi protectie,
asa cum face acest pirosoma pentru creveti.
În cel mai adânc ocean din lume,
atingând peste 4 km. adâncime,
noi specii sunt descoperite constant.
Ca acest călut de mare nefilmat până acum.
În zori, aceste creaturi putin cunoscute
se retrag în siguranta abisului.
Dar sunt unii prădători ce-i pot urmări în adâncuri.
Balenele cu înotătoare scurte sunt desăvârsiti scufundători în adâncime.
Părăsind straturile superioare sterile, pot înota peste 800 de m. în adânc
si-si folosesc sonarele pentru a lua urma imenselor bancuri de calmari.
Dar si ele sunt urmărite.
De rechinii albi de ocean de trei metri lungime,
si simtindu-se ca acasă pe întinderea oceanului.
N-or fi ei capabili să se scufunde destul pentru a prinde chiar ei calmării,
dar asta nu-i va opri să hoinărească după resturi,
sau poate măsoară puiul.
Acesta, totusi, e bine păzit
de către masculi.
Dar în albastrul infinit, unde sansele de a găsi hrana sunt sunt asa mici,
chiar si cea mai slabă ocazie merită încercată.
Poate de asta rechinul alb de ocean e totusi responsabil
pentru multele atacuri asupra marinarilor esuati, fata de alti rechini din Pacific.
Supravietuitorii de pe Essex erau la mila rechinilor.
Asa cum a scris un marinar,
"Eforturile noastre extreme, la început erau îndreptate spre a-l ucide ca pradă,
au devenit în final, auto apărare. "
Acum, mai mult ca niciodată, aveau nevoie de salvarea pământului.
Păsările de mare ar fi fost o rază de sperantă.
În timp ce păsările tropicale pot supravietui pe mare luni de zile,
altele, ca fregatele, se întorc la cuiburi în fiecare noapte,
asa că sunt un semn sigur al apropierii pământului.
Ghidate de soare, stele si de câmpul magnetic al pământului,
păsările de mare navighează mii de km. de ocean împietrit.
Toate trebuie să se întoarcă pe pământ pentru a se împerechea.
Destul de des pe mai mult decât bucătele de nisip,
ceea ce face îndemânarea lor de a naviga si mai impresionantă.
Cel mai mare hoinar al oceanului, cu o deschidere a aripilor de 2 metri,
e albatrosul.
Pentru a găsi destulă hrană pentru puii săi supraponderali,
acest albatros cu picioare negre a călătorit uimitor, aproape 9.000 de km.
de-a lungul oceanului căutând bucăti de calmar si peste.
Cuibul albatrosului
de pe mică insulă hawaiană Stolul Fregatelor Franceze.
Această insulă are doar 800 de m. lungime,
dar este casa pentru în jur de 300.000 de păsări de mare.
Mâncarea fiind asa de greu de găsit pe întinderea oceanului,
puii nou născuti negriciosi sunt usor de cules,
pentru fregatele mai mari.
Ore nesfârsite supraveghează locurile de cuibărit,
asteptând sansa de a ataca.
O mamă încearcă cu disperare să-si protejeze puiul neajutorat.
Dar un pui nepăzit e înfiorător de vulnerabil.
Asta a asteptat fregata.
Nu-i de mirare că echipajul de pe Essex le-a numit păsările Războinic.
Două săptămâni, fregatele continuă asaltul lor aerian neobosit,
până când puii negriciosi sunt destul de mari pentru a scăpa.
Insulele tropicale sunt un magnet evident pentru viată.
Dar lucrurile sunt la fel de aglomerate si sub apă.
Curentii adânci se izbesc de aceste insule,
fortând mici, dar vitale cantităti de nutrienti să iasă din adâncuri.
La 50 de m. adâncime, evantaiele de mare sunt primele care beneficiază.
Mai aproape de suprafată, coralii au lumina soarelui ce-i ajuta să crească.
Si gratie micii prelingeri de nutrienti,
un desert steril poate explodă într-o oază subacvatică,
sustinând o mai mare varietate a vietii decât orice mediu oceanic.
Aceste recifuri de corali sunt un magnet pentru testoasa verde,
oferind servicii indisponibile pe întinderea oceanului:
o curătare bună de către un banc de pesti.
Aceasta muncă e departe de a fi cosmetică.
Bună pentru îndepărtarea parazitilor,
curătarea opreste depunerea de alge, astfel încât testoasa poate înota liber.
Dar trebuie deasemenea să se si simtă bine.
Aceste testoase au navigat de-a lungul a 1500 de km. de ocean încremenit
pentru a ajunge la aceste mici insule izolate.
Poate că folosesc super sensibilul lor simt al mirosului
pentru a detecta urmele pământului în curentii oceanici,
sau poate, ca si păsările de mare, au si ele un compas magnetic intern.
Dar oricum ar face-o, când sunt gata de depunerea ouălelor,
femelele se întorc pe aceeasi plajă pe care s-au născut.
Când ea ajunge, altele se pregătesc de plecare.
Acesti pui de albatros cu picioare negre de sapte luni,
au fost abandonati recent de părinti.
Si acum, condusi de foame, e timpul lor să învete să zboare.
Din nefericire, cu spatiul limitat, e putin loc pentru manevre
si trebuie să-si facă zborul neexperimentat deasupra apei.
Dar nu e loc de pedalat.
Rechinii tigru.
O duzină de rechini, fiecare de peste 3 m. lungime,
a traversat sute de km. de ocean pentru a participa la acest festin anual.
Ciudat, acesti prădători temuti adesea ajung în aceeasi zi
în care primul pui porneste prin aer.
Nimic nu-i putea pregăti pe acesti pui pentru asemenea întâlnire.
Totusi, în ciuda faptului că arată ca niste rate ce stau,
rechinilor neexperimentati le e greu să-si înfigă dintii în ei.
Într-un ocean unde mâncarea e asa de greu de găsit,
rechinii nu-si pot permite să tot rateze.
Trebuie urgent să-si perfectioneze tehnica.
Pentru acesti pui de albatros, aruncarea mănusii rechinilor
poate părea o provocare imposibilă,
dar marea lor majoritate reusesc să trăiască pe întinderea oceanului.
Zărirea uscatului era la fel de vitală pentru supravietuitorii nostri.
Nu că ar fi usor de găsit.
Doar 1% din Pacific este pământ.
Pe 20 decembrie, marinarii au ajuns pe insulele Pitcairn,
la peste 3.000 de km. de unde au naufragiat prima dată.
Descris de ei ca "paradisul din fata ochilor",
marinarii înfometati s-au apucat repede de treabă, asupra vietătilor de pe insulă.
Dar vremurile bune nu puteau rezista.
Într-o săptămână, au mâncat toate păsările de mare.
Părăsind pe trei din grupul lor pe această insulă sărăcită,
ceilalti au ales să-si încerce norocul înapoi pe mare.
Ar fi putut să meargă ajutati de vânturi spre apropiatele insule al Societătii,
dar erau îngroziti de canibali.
În schimb, s-au îndreptat spre est spre tărmul îndepărtat al Americii de sud,
la 3. 500 de km. distantă...
si înapoi în înspăimântătoarea Regiune Pustie.
Casalotii îsi asumă deasemenea călătoria prin Pacific.
Pentru a ajunge la asemenea dimensiuni gargantuesti,
tinerii masculi trebuie să-si părăsească familiile la tropice
si să meargă în căutarea resturilor mai bogate.
Si asa, se îndreaptă spre mările temperate de la latitudini mai ridicate.
Traversând mii de km. de ocean,
multi călătoresc către unul din cele mai bune locuri de hrană din Pacificul de sud,
Noua Zeelandă.
Cele două insule principale ale sale se întind pe aproape 1. 500 de km,
si călătorind spre sud, apele sale de coasta devin din ce în ce mai reci,
si mai bătute de vreme.
La latitudinea de 40 de grade,
puternice vânturi vestice cunoscute ca "Răgetele de la 40" mătură linia de coastă.
Totusi, vremea nebună e cea care produce abundenta de viată
găsită în aceste ape reci.
Agitati de furtună, curentii ce se izbesc,
deschid marile rezerve din adânc de nutrienti si le trimit la suprafată.
În aceste mări temperate, coralii sunt înlocuiti de păduri de iarbă de mare.
Vara, giganticele ierburi pot creste uimitor, cu 45 de cm pe zi.
Aceste ape s-ar putea să nu sustină diversitatea găsită în reciful de corali,
dar ele bucură un volum mult mai mare de animale.
Si multi pesti, înseamnă multi mâncători de pesti.
Delfinii cenusii din afara coastelor Kaikoura,
insulă din sudul Noii Zeelande, sunt atât de bine hrăniti
încât pot forma cârduri puternice de câte o mie.
După călătoria lor de la tropice,
tinerii masculi de casaloti în sfârsit au ajuns.
Casalotii se scufundă mai adânc decât orice altă balenă.
Sunt atrasi aici de fabuloasă bogătie de creaturi de mare adâncime.
Chiar si giganticul calmar ce se furisează în adâncimea întinsului canion subacvatic.
Pentru a se scufunda asa de adânc si să rămână acolo mai mult de o oră,
balenele trebuie să petreacă în jur de 10 minute
umplându-si plămânii si sângele cu oxigen,
trezind interesul unei pasagere foci cu blană.
Acesti masculi tineri vor petrece acum alti 15 ani, crescând
în mările bogate în hrană.
Numai când vor deveni giganti de 30 de tone, cei mai mari prădători de pe pământ
se vor întoarce în sfârsit la tropice pentru a se întrece pentru o pereche.
Acum 200 de ani, de cealaltă parte a Pacificului de sud,
călătoria vânătorilor nostri de balene a ajuns la final.
94 de zile după ce vasul a fost sabordat de un casalot,
una din bărcile lor a ajuns în cele din urmă la 600 de km. de coasta Chiliana.
Numai căpitanul Pollard si Ramsdell au rezistat,
rozând oasele colegilor lor morti.
Cu 17 zile mai devreme, în orele cele mai negre,
le-au hotărât soarta, i-au executat si i-au mâncat.
Din cele trei bărci ce au plutit în derivă,
două au recurs la canibalism.
Una n-a mai fost văzută niciodată.
Navigarea si supravietuirea în această vastă, îndepărtată sălbăticie,
s-a dovedit aproape imposibilă pentru acesti marinari experimentati.
Si cu timpul, chiar si cei mai experimentati călători ai oceanului au nevoie de ajutor.
Porturile naturale pot fi raiuri sigure pentru marinari,
dar pentru balenele migratoare, pot fi capcane ale mortii.
Un pui de 12 ani de casalot a esuat fatal.
A fost această esuare cauzată de o balenă ce a făcut o eroare de navigatie ?
Nimeni nu stie.
Dar cu legături sociale atât de puternice, celelalte balene nu-l pot ajuta, îl urmează.
O balenă e încă în viată,
dar fără suficientă apă să-i sustină incredibila sa încărcătură,
organele sale interne vor fi strivite.
Lăsat asa, va muri în câteva zile.
Din fericire, atitudinea noastră fată de casaloti s-a schimbat
de la exploatare la conservare.
Asa că, o echipă de salvare încearcă să-l gonească cu valurile de la barca lor.
Dar e întepenit strâns.
Pielea arsă de soare crapă repede.
Singura optiune rămasă e să folosească plasele.
În cele din urmă e liber.
Slăbit rău, e însotit spre intrarea în port.
Dar încă nu a scăpat de necazuri.
Mai întâi, trebuie să ocolească capetele stâncoase ale golfului.
Pielea sa sensibilă, neobisnuită să atingă stâncile, are laceratii grave.
A reusit să treacă
si e înapoi în siguranta albastrului infinit.
Povestea casalotilor adună dificultătile supravietuirii
în această lume a extremelor.
Au reusit, gratie vitalitătii lor grozave
si a formei extraordinare.
Dar câteodată, chiar si balenele se luptă să facă fata provocărilor
acestui ocean vast.
Jurnalul Pacificului de sud
Rechinii tigru.
Sunt unii din cei mai formidabili prădători ai Pacificului.
Scopul a fost să îi filmăm vânând de sub si de deasupra apei.
Asta s-a dovedit a fi cea mai mare provocare a echipei de filmare.
Atacul rechinului
Pentru a filma acest comportament,
echipa a navigat 1. 200 de km. spre una din cele mai îndepărtate insule din Hawaii
Stolul Fregatelor Franceze.
Ar trebui doar să trecem...
Timpul era critic.
Pentru doar 2 săptămâni pe an,
o duzină de rechini tigru se adună în jurul acestei mici insule
gata pentru zborul neexperimentat al puilor de albatros.
Asa că pentru a nu deranja colonia de păsări,
un turn-schelă a fost ridicat în afara tărmului,
în mijlocul lagunei pline de rechini.
Această mică platformă de filmare urma să fie baza de sus a echipei
pentru următoarele 10 zile.
O încercare descurajantă pentru cameramanul John Aitchison.
E destul de înspăimântător să fii aici când ei sunt asa de aproape.
Câteodată platforma se legănă când valurile o lovesc din spate,
si mă întreb ce s-ar întâmpla dacă o sa cad în apă.
Din acest punct avantajos, producătorul Mark Brownlow a putut zări rechinii
si să directioneze echipa de scufundători spre actiune.
Desi experimentat,
cameramanul Richard Woolocombe era îngrijorat pe bună dreptate.
Niciodată nu m-am scufundat cu rechinii tigru.
Si sunt incredibil de surescitat pe de o parte să văd rechinii tigru,
dar cumva si reticent, stiind că au o reputatie atât de periculoasă.
Asa că expertul în rechini, fotograful Doug Perrine
a fost angajat să-i păzească spatele
Si într-o mână, o să am un suport de aluminiu pentru cameră,
si în cealaltă mână voi avea această unealtă de mare tehnologie, pentru rechini.
Apoi e doar o problemă să-i lovesti putin
ca să stie că esti viu si capabil să te aperi.
Momentul adevărului a sosit.
Pasăre pe apă, 100 de m. la dreapta.
Era timpul înotului cu rechinii.
Trăgând barca la o distantă respectabilă de păsări,
scufundătorii s-au apropiat în sfârsit pe sub ape.
Pentru a opri orice atac surpriză din partea vreunui rechin de dedesupt,
s-au împrăstiat pe fundul mării.
Dar păsările plecaseră de mult.
Au asteptat spate în spate să apară vreun rechin tigru...
niciunul nu a făcut-o.
Dar când au iesit la suprafată,
a apărut un rechin.
Chiar în spatele tău ! Rechin, chiar în spatele tău !
E o imagine destul de intimidantă să vezi un rechin asa mare si asa gras.
Are o circumferintă imensă, o circumferintă absolut incredibilă.
Stând pe platforma sa, John era plasat perfect pentru a cuprinde actiunea.
Dar va fi Richard destul de rapid să ajungă la păsări înaintea rechinilor ?
Doar o fractiune mai devreme si am fi obtinut imaginile.
Asta se miscă spre ea acum.
- Pasărea n-a zburat, a fost mâncată. - Glumesti !
Cu simtul lor fin, rechinii ajungeau la pui în câteva secunde.
Doamne ! Am fost atât de aproape !
În timp ce echipa de scufundători întârzia în spate, succesele lui John au continuat.
Asta e. Nu, a plecat !
Rechinul a venit si a dispărut. A zburat.
Ăsta a fost un albatros norocos.
În fiecare zi, la mijlocul diminetii nivelul activitătii scădea.
Păsările au încetat să zboare si nu era semn de rechini.
În acest timp, echipa de sus a avut sansa
să se cunoască mai bine cu niste noi prieteni.
Cred doar că e asa o onoare când păsările te tratează ca pe o prăjină.
Dar mă bucur că nu e un albatros.
Ziua următoare, a început să sufle vântul.
Vântul puternic chiar îi ajută.
Îi ridică destul ca să zboare si continuă să zboare ca să se întoarcă.
Nu. Nu...
În timp ce vânturile erau o veste bună pentru păsări,
ele au făcut sarcina lui Richard mult mai dură.
Zboară prea mult acum.
Vântul e prea puternic.
Nu ne permite timpul să ajungem la păsări,
sau rechinilor să ajungă la ele.
După vânt, a sosit ploaia.
Vesti proaste în plus pentru echipă.
Dar nu pentru pui, care păreau înviorati de siroaie.
Vremea s-a limpezit,
dar a apărut o nouă problemă.
A venit un rechin mare.
De la nivelul tău, cred că l-ai putut vedea mai bine decât mine.
Era o vizibilitate asa slabă acolo încât am putut doar să plec,
dar am putut vedea că era unul destul de mare.
Vizibilitatea a scăzut acolo la 1, 5 m. Nu e destul de sigur
să te scufunzi cu acesti mari rechini tigru. Va trebui să scoatem echipa de scufundare.
Foarte dezamăgitor.
Slaba vizibilitate subacvatică
nu a părut să-i oprească pe rechini să-si găsească prada,
făcându-l pe John să se îngrijoreze.
Am sentimente amestecate în legătură cu asta,
pentru că nu vreau să văd albatrosii mâncati,
dar de asta sunt aici, să filmez.
Nu te poti abtine să nu le doresti albatrosilor să scape de fiecare dată.
Mă bucur în interior când reusesc. E un rechin, chiar în apele mici !
John a continuat să filmeze actiunea.
Dar au trecut alte trei zile înainte ca vizibilitatea să se limpezească destul
pentru a face scufundarea sigură.
După zile de antrenament,
Richard a ajuns în sfârsit la păsări, înaintea rechinilor.
Totusi, încă niciun succes.
Ce ai văzut ?
Albatrosul ne-a dat roată pentru un timp,
si apoi s-a decis că s-a săturat de noi si a zburat.
Dar de ce nu au luat rechinii pasărea ?
Îi evitau acum pe scufundători ?
Indiferent de ce simturi au, ne-au arătat că vor să stea departe de noi.
În următoarele două zile, teoria lui Doug s-a confirmat,
si Richard a realizat că n-are de ce se teme.
Rechinii nu erau interesati de noi.
Sunt interesati doar de usoarele substante grase
sub forma unui frumos albatros gras, suculent.
Am un sentiment bun în legătură cu ziua de azi.
Conditiile se îmbunătătesc. Sunt multi rechini prin jur,
vin aproape de barcă. Cred că ne invită în apă.
Dar filmarea unei lupte plină de succes de sub apă, cere o strategie diferită.
Ne mai fiind îngrijorati că vor fi loviti de jos,
Richard si Doug au optat pentru apropierea cu tubul de aer la suprafată,
scufundându-se doar la momentul final.
Această nouă tehnica va functiona ?
De la suprafată, semnele erau bune...
si John a urmărit încă odată actiunea de pe platforma sa.
Deci, cum a fost pentru Richard ?
Incredibil !
S-a întâmplat într-o secundă.
A apărut de nicăieri !
Primul indiciu că ceva se întâmplă
a fost când am văzut o multime de bule în jurul păsării.
Apoi, am putut vedea forma rechinului.
Asta a fost cel mai uimitor lucru pe care l-am văzut vreodată.
Dar au fost mai multe de povestit.
Stii, ai acest prădător incredibil
care îti dă târcoale si stii că e acolo.
Stii că animalul te înconjoară. Nu-l poti vedea, el te poate vedea.
Si asa, n-ai ce face decât să te dai de-o parte pentru o secundă,
si în acea secundă când m-am ferit, rechinul a lovit.
Puterea animalului când a luat pasărea
a fost pe de o parte îngrozitoare, dar pe de altă parte,
m-a împietrit complet.
Cred că această imagine mă va urmări tot restul vietii.
Richard a filmat doar jumătate din atac,
dar în final, dată fiind nervozitatea rechinilor,
a fost norocos că a scăpat numai cu atât.
Subtitrarea: Dorula
Adaptarea Bubuloimre